Jedna od onih noći kad nesanica dobuje po mojim prozorima i
kad jednostavno ne mogu sklopiti oči jer se bojim mraka. Bojim se ovog crnila u
grudima. Bojim se svakodnevnice i maski. Ne plaši me kiša i ne plaši me oluja.
Sunce je postalo zastrašujuće. Osmijeh. Radost i sjaj. Nedostajanje. Ono me
svake večeri muči, crta mi tajne tetovaže svuda po koži dok mi u krv ne uđe. A
krv mi je već zatrovana čekanjem. Na licu mi osmijeh kockara koji je spreman da
sve uloži i da sve izgubi. Životne partije su takve. Moraš mnogo da daš, i da
očekuješ smrtnu presudu. Ulog je preveliki čak i za mene. Jer nemam srce da
dam. Trnjika se osušila, nezalivena. Ispečena na suncu. Zato se i plašim.
Oluje ne jenjavaju. Buka ne prolazi. Sama sam. Zvuči li to
tužno ili snažno? Tužno je reči da si sam, ali znaš li koliko snage ima u tom
priznanju? Znaš li da prepoznaš strah u svakom slovu samoće? Ja znam. I oni
slični meni koji su morali tako da žive. Koji su izabrali taj život ili su
jednostavno bili prisiljeni. Ponekad ne možeš da biraš. Ako je ostajanje
mučenje onda trebaš otići. Onda je bolje da odabereš biti sam. Žrtvovati srce
da bi sačuvao sebe cijelog. Srce nekako uvijek poraste, vaskrsne nekako,
zalijepiš ga, ukrpiš, malo betonom zaliješ, samo da temelji budu dobri na neko
vrijeme. I priznaj sebi i liku u ogledalu da nije strašno to što si sam. Šta
bi od tebe ostalo da si ostao usamljen među ljudima?
Zidove sam podigla. Moju samicu obnovila. Ostavila sam jednu
stranu slobodnu za slučaj da poželim ponovo među ljude. Među sebični i kameni
ljudski rod satkan od interesa i laži i obmana i ljubomore. Ako poželim ponovo
nekad potražiti stope koje su ostale da vode unazad. Nedostajanje će me
ugušiti, čekanje još više. Nisam ja stvorena za hladne noći, ali samo za njih
znam. Zar je čudno što se i dalje plašim? Ne možeš tek tako istjerati tu neman
iz mene. Ona je tako duboko nagrizla i nekroza me pojela, ne možeš tek tako
ozdraviti moje sasušeno trnje. Nemoj misliti da ću ti dozvoliti da moje usirene
komade krvi koristiš kao lego kockice za svoj ego. To su moje rane, to su moji
strahovi, to su moja očekivanja, i moje suze usoljene. Ne možeš očekivati da ću
te čekati raširenih ruku na vjetrovitoj zemlji na kojoj si me ostavio da
promrznem, da me kiša ispere.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEh32czgZDsGUSb8EW1italHNOOOxyEKMGlBeNSDilXVaDqWaMz_sODU37F1fvyrVVZHqe4Ba2qVC4Hv17bwEP-1EJjQu-n-z2MHg76J3rHN6jKRB4KSMT6cBPqK3hr-5uVyoshYtOxJ7ZQ/s320/10658013-lg.jpg)
A ipak... Čekam. Svake večeri, sat vremena na kapiji, u isto vrijeme,
možda se pojaviš. Možda tu svenem. Tu se plašim. To je normalno. Možda nikad ne
dođeš. Možda nikad više ne budem živa tako. Možda se nikad više neću smijati
šest sati bez prestanka. I to je život. Ako će me to sačuvati da ne budem
slomljeni porcelan tvojih hirova pristaću da živim bez smijeha. Ne mogu ponovo
biti slomljena. Bez srca mogu, bez krvi mogu, bez suza sam odavno, ali ne mogu
ponovo biti slomljena.
Uložila sam sve u ovu partiju pokera sa tobom. Nisam neki
blef. Ne umijem da lažem. I za sad gubim. Ali učim od najboljeg. A karte su
podijeljene za novi krug. Prvi sam izgbila. Znaš, ja bitke često gubim, al
ratove dobijam. Možda uvijek završim amputirana, i osakaćena, gelerima prošarana,
ali ja čak i gubitak smatram pobjedom. Lekcijom.
Igramo još uvijek. Plašim se.
Tišine. Ćutanja. Čekanja. Ćutanje me može ubiti. Nemoj i ti.
No comments:
Post a Comment
Note: Only a member of this blog may post a comment.